Otrokářský stát Česká republika
19. 11. 2013
čas čtení
9 minut
Stát důsledně a smysluplně nevede politiku zaměstnanosti. Některá
pravidla jsou nejasná a dají se velmi snadno zneužít.
Dnes, pokud slyším
argument, že zde přijde nový investor, který dá vzniknout desítkám nových
pracovních míst (a proto je nutno vykoupit ornou půdu apod.), nebo tyto
sliby vypouštějí z úst přímo politici, je velmi vhodné se ptát, o jakých
místech se to vlastně bavíme, a zda politici vůbec mají páru o tom, jaká je
to práce a za jakých podmínek.
Nepochybujte, že oni sami by za těchto
podmínek pracovat nechtěli.
Poznámky k článku
Neozval jsem se proti otrokářským praktikám
zaměstnavatele, a zničilo mi to zdraví
Zhruba 8 let jsem pracoval na úseku kontroly pracovněprávních a mzdových
předpisů, finanční kontroly, kontroly zaměstnávání cizinců, nelegálního
zaměstnávání (tzv. práce načerno) apod., a z mých zkušeností jsem si odnesl
poznatek, že dlouhodobě! neutěšená situace a vztahy v oblasti pracovních
podmínek zaměstnanců (tj. pracovněprávních otázek, odměňování za práci,
samotného výkonu práce) se zaměstnavateli jsou kombinací několika faktorů ,
které nelze jednoduše vyjádřit.
Obecně se dá říci, že jde především o důsledek a kombinaci špatné státní
správy a systému vůbec (nekvalitní zákony a také nedůsledné vymáhání práva
ze strany státu), špatné ekonomické situace obecně, nedostatku
perspektivních a hlavně stabilních pracovních míst (a to i na těch
nejnižších pozicích) a samozřejmě lidského faktoru.
Nutno ještě poznamenat, že vztahy mezi zaměstnavateli a zaměstnanci jsou
vyostřenější v regionech (kvůli nedostatku pracovních příležitostí) než v
centrech (Praha, Brno, Ostrava), kde máte větší šanci najít si za kratší
dobu nové zaměstnání.
Takže několik postřehů a poznámek týkajících se výše řečeného:
U nižších pracovních pozic, např. práce u obchodních řetězců nebo ve skladu,
kterou popisoval pan Petr Stanislav, běžně zaměstnanci vykonávají práci
přesčas, ve svátek, v noci apod., a tu pokud jim ji zaměstnavatel neproplatí
nebo neposkytne jinou formou kompenzaci (náhradní volno), je velmi těžké
vinou špatných zákonů prokázat.
Proč? - zaměstnavatel je sice povinen vést
tzv. evidenci pracovní doby -- náš slavný zákoník práce však neupravuje
důsledně jeho formu. V zákoníku je sice uvedeno, že zaměstnavatel je povinen
vést evidenci pracovní doby, práce přesčas, pracovní pohotovosti a noční
práce u jednotlivých zaměstnanců -- v praxi však v případě, že se zaměstnanec
domáhá např. proplacení svých přesčasových hodin, stačí, když si
zaměstnavatel v případě kontroly ze strany státu (inspekce práce) připraví a
předloží cáry naprosto stejných papírů na kterých bude uvedena pracovní
doba nepřekračující 40 hod. za týden -- a nikdo mu nic nedokáže.
Pokud by v
uvedeném paragrafu zákoníku byla alespoň podmínka, že evidence pracovní doby
musí být prokazatelně odsouhlasena i zaměstnancem (třeba podpisem), např. v
návaznosti na převzetí-vyplacení mzdy (i u elektronické evidence),
zaměstnavatel by měl alespoň sníženou možnost tyto evidence falšovat.
Evidence se pro tyto účely falšuje naprosto běžně a je to jednostranně
předložený důkaz zaměstnavatelem a tvrzení zaměstnance, že evidence
neodpovídá, nelze bez důkazů prokázat.
Sehnat svědky je velmi těžké, a
kamery také všude nejsou...
Sám jsem se s někým ze zaměstnanců, kdo by
chtěl svědčit proti zaměstnavateli (i anonymně), nebo alespoň byl nějakým
způsobem svědek použit, za celou dobu nesetkal.
Pro účely správního řízení a
rozhodnutí se ve 99% případů vychází pouze z listinných důkazů, a i to má
svou logiku. Je totiž taktéž mnoho případů, kdy zaměstnanec chce záměrně
poškodit svého zaměstnavatele a rozeznat tuto manipulaci je pro státní
orgány občas velmi těžké. Navíc řetězce obecně nebudou mít problém v případě
nějakého většího sporu najmout si kvalitního právníka.
Dále je tu problém termínu vyplácení mezd, který se v případě nekorektního
přístupu zaměstnavatele velmi často obrací proti zaměstnancům (týká se
zejména středně nebo méně kvalifikovaných zaměstnanců).
Zákon stanoví, že
mzda je splatná po vykonání práce, a to nejpozději v kalendářním měsíci
následujícím po měsíci, ve kterém vznikl zaměstnanci nárok na mzdu nebo na
některou její složku, pokud nebylo v pracovní smlouvě, v jiné smlouvě nebo v
kolektivní smlouvě sjednáno kratší než měsíční období splatnosti mzdy.
V
případě problémů tak může nepoučený zaměstnanec čekat na mzdu takřka necelé
dva měsíce, bez jistoty toho zda ji vůbec dostane -- což je v regionech
naprosto běžné. Možná by stálo za to tuto dobu zkrátit např. max. do týdne
či dvou od skončení pracovního poměru, aby se v případě nevyplacení mzdy
mohli zaměstnanci účinněji a rychleji bránit.
Postihy pro zaměstnavatele -- jsou naprosto směšné a velmi nízké. Byl jsem
svědkem, kdy i u tzv. opakovaného porušení velmi hrubým způsobem (např.
nevyplacení mezd několika desítkám zaměstnanců) ředitelé úřadů dávali
vzhledem k rozsahu porušení velmi nízké pokuty.
Stačilo pouze, aby dotyčný ředitel pohrozí, že své zaměstnance propustí, (nebo měl osobní známost s osobou
vydávající rozhodnutí o pokutě) a postih nebyl zdaleka takový jak by měl
být.
U těchto druhů porušení se nyní pracuje s rozsahem do nějaké částky za
konkrétní porušení a u opakovaných porušení a s ohledem na velikost
kontrolované osoby (např. obchodní řetězec) by měly být pokuty mnohem vyšší.
Odbory -- návrh pana Čulíka na odbory je logický -- praxe je ovšem taková, že
jakmile se o to někdo ze zaměstnanců pokusí, je propuštěn.
Ano -- máte právo
založit odbory -- ovšem zástupný důvod proč se zbavit zaměstnance se vždycky
najde...
Základem úspěchu by zřejmě byl široký souhlas a hlavně jednota
podstatné části zaměstnanců vůči zaměstnavateli -- to je však velmi těžké,
zvláště vzhledem ke struktuře a velikosti firem v ČR. Jde to prostě pouze
někde a jen za určitých podmínek a myslím že to není jen problém ČR.
Stojí taktéž za to zmínit, že v době, kdy byl ministrem práce Zdeněk
Škromach, došlo k zavedení tzv. nekolidujícího zaměstnání, kdy si mohli
nezaměstnaní přivydělávat (do poloviny minimální mzdy a max. 20 hod. týdně)
i v době, kdy byli v evidenci Úřadů práce a současně pobírali dávky hmotného
zabezpečení, čímž v podstatě došlo v české kotlině ke zlegalizování práce
načerno.
Od 1.1.2011 sice byla možnost přivýdělku k podpoře zrušena, ale
možnost být tzv. zaevidován a zároveň někde pracovat za výdělek zrušena
nebyla. Tato možnost se podle mých zkušeností v docela slušném měřítku
zneužívá, kdy zaměstnanci-nezaměstnaní dělají samozřejmě více než 20 hod./
týden a mzda navíc se samozřejmě platí bokem.
Tím byla v podstatě znemožněna
efektivní práce státních orgánů, jelikož aby jste toto nějakému jednotlivci
dokázal, musel by být sledován 24 hod. denně. Nikdo z ministrů s tímto od té
doby nic podstatného neudělal.
Svého času byl dokonce uveřejněn kritický
článek v časopisu Reflex, kde několik ředitelů úřadů práce statečně uvedlo,
že v době zavedení nekolidujícího zaměstnání měli zákaz se jakkoliv kriticky
o této problematice vyjadřovat do médií.
V těchto příkladech špatné a nesystémové práce státní správy, ale mnohdy i
třeba podlosti a pomstychtivosti ze strany zaměstnanců i zaměstnavatelů! by
se dalo ještě více a pikantněji pokračovat.
Je to však jen důsledek a odraz
toho, že stát důsledně a smysluplně nevede politiku zaměstnanosti. Některá
pravidla jsou nejasná a dají se velmi snadno zneužít.
Dnes, pokud slyším
argument, že zde přijde nový investor, který dá vzniknout desítkám nových
pracovních míst (a proto je nutno vykoupit ornou půdu apod.), nebo tyto
sliby vypouštějí z úst přímo politici, je velmi vhodné se ptát, o jakých
místech se to vlastně bavíme, a zda politici vůbec mají páru o tom, jaká je
to práce a za jakých podmínek.
Nepochybujte, že oni sami by za těchto
podmínek pracovat nechtěli.
Nezlobte se, ale chci zůstat v anonymitě, takže neuvedu svoje jméno. Zdraví
Vás čtenář Britských listů.
24235
Diskuse